Läksin eile päris varakult magama. Äkki kella 19 ajal juba. Tegelikult oli see umbes nii, et pikutasime voodis ja ühel hetkel avasin silmad ja ümberringi oli pime. Polnud väga tegus päev, aga vaimselt väsitas ikka nii palju.
Kui ma öösel, umbes 3 ajal, ärkasin, avastasin, et Krissu magas mul kõrval, Joosepi voodi oli üldse tühi ja terves majas valitses kahtlane vaikus. Ega ma kohe ei taibanudki, et päris öö on. Arvasin esialgu, et hilisõhtu on – kaua ma ikka magasin?
Koperdasin läbi pimeduse kuidagi elutuppa, sest mu telefon oli seal. Viimati vähemalt jäi sinna laadima. Hea, et jalga ei murdnud teel 2wWää suudan nii puhtana ja korras hoida.
Aga tegelikult enne, kui end voodisse pikali viskasin, oligi kõik enamvähem okeis seisus. Pärast aga tundus, nagu sealt oleks torm üle käinud. Huvitav, et ma läbi une mitte midagi ei kuulnud. Ju siis oli hea uni – aitäh, uus madrats.
Ja see torm rüüstas kõiki ruume – isegi vannituba. Aga ega ma stressama ei hakanud. Võtsin telefoni, ajasin Geidu üles – ta magas koos Joosepiga Krissu voodis, võtsin Joosepi ja läksime meie voodisse magama. Aa, Krissu viisin ikka tema tuppa ka tagasi, et saaksime Geiduga mõnusalt kaisutada.
Teel Krissu toast enda omasse sai minust korraks jälle see ropendav siidinäpp, sest ma astusin lego tüki peale (või mis tükk, mulle tundus selle valu järgi, et seal oli terve meri neid). Oi, per*e! Alles ma siin kirjutasin, kui lahedad on legod ja peaks endale ka isegu ostma, aga sellistel hetkedel mõtlen küll, et korjaks tervest elamisest need kokku ja lihtsalt tõmbaks tule otsa. ?
Aga ei, ei tõmba. Ma olen juba nii karastunud legodel kõndija, et polnud üldse hullu seda jälle keset pimedat ööd proovida. Valu läks ka tänu igapäevasele kogemusele väga kiiresti üle. Ainult, et pea pöördus jõle kiirelt kontrollima ega ma kedagi üles ei ajanud. Hakka veel neid lapsi keset ööd üle legomere tassima.
Kahju vahepeal, et kodus kaameraid pole, saaks hea komöödiasarja kokku panna nendest hetkedest, kui lööd väikse varba ära või astud millegi jõhkra otsa ja siis keksled seal, üks jalg pihus, suu kriipsuks tõmmatud ja tahaks kogu südamest nutta, aga olukord ümberringi ei luba.
Mnjah. Minu valulävi tõusis jälle astme võrra kõrgemale. ?
Viimased postitused
Jälle uus diivan??! Ehk, kuidas minust äärepealt oleks närvar saanud
Meil on uus diivan. Ja loomulikult olen ka juba etteheiteid saanud, et mis mõttes, jälle [...]
2 kommentaari
Mida nendele lasteaialastele siis selga panna?
Peagi kuue lapse emana mõtlesin jagada soovitusi, mida ühele lapsele sinna lasteaeda siis vaja on. [...]
6 kommentaari
“Kuidas lapsed ikka täiega ootavad kooli”
Ülehomme on esimene september, mis tähendab, et algab uus kooliaasta. Ma kindlasti ei kuulu sinna [...]
8 kommentaari
Kuidas…
Ma ärkasin täna umbes poole kuue ajal selle peale, et keegi sikutas mu juukseid väga [...]
5 kommentaari
Kuidas see ikka on nii julm, et igal lapsel pole oma tuba
Ma olen nende nelja aasta jooksul, mil majas oleme elanud, ikka väga palju etteheiteid saanud [...]
4 kommentaari
Poiss või tüdruk?
Ma pean teile tegema ühe ausa ülestunnistuse ilmselt – kui ma olen kunagi ühegi rasedusega [...]
Kuidas te võiks kõik ennast natuke harida…
… ja mina lihtsalt diivanil lösutada ja ennast mitte harida. Just! Seda ma teha kavatsengi. [...]
4 kommentaari
Ei iial enam…
Olen täna ekstreemselt varajane. Ma ei mäleta, millal viimati nii vara ärkasin, et üles jäädagi [...]
5 kommentaari
Kuidas ma siin oma rõvedate klubi varsti asutan
Irooniline on muidugi see, et klubis võiks idee poolest olla vähemalt kaks inimest, äkki isegi [...]
8 kommentaari